Hun sa: "Ville det ikke vært gøy om vi giftet oss?"
- Og hva sa du? - Jeg tok henne på ordet.
Ville aldri være borte fra henne.
Hun hadde livsgnist.
Forsiktig.
Når vasket vi den genseren sist?
Rett etter krigen.
- Til jul i 50- eller 60-åra. - Ti med deg.
Jeg tenner opp.
"Du klatret opp på bredden og sa:" Slik rører du andre kvinner."
"Slåttekarens kone, kalkbrennerens datter."
"Og du søkte etter den tapte duften ..."
Slapp av, kjære. Jeg holder sikkert bare på å gå fra vettet.
"Hva godt er det å være kalkbrennerens datter, etterlatt uten spor, -"
"- som tidd til under kjærlighetsakten?"
"Som såret, uten gleden ved et arr."
"Du spente magen mot hendene mine i den tørre lufta og saM"
"Jeg er kanelplukkerens kone, lukt meg."
Når jeg ser vekk glemmer jeg hva gult betyr.
Men jeg kan se etter. Somme tider er det noe deilig i glemselen.
Man skal visst stikke fingeren inn i det snodde blomsterbladet -
- og kunne kjenne varmen.
Vel ...?
Ikke sikker.
Vet ikke om det er varme eller innbilning.
Varmen tiltrekker insektene.
Naturen er ikke bare dekorativ for moro skyld.
- Ja? - Hvordan skal jeg presentere meg?
Jeg traff ofte mannen din på Meadowlake. Jeg er fast gjest der.
Så nydelige blomster.
Har ikke sett de rosa der før.
Jorda der må passe dem spesielt.
- Hva? - Du kan jo bare åpnet skuffene og se.
Kanskje alle lappene og listene virker mot sin hensikt.
Slutter du å tenke på det når du skriver det ned, -
- så har du ikke behov for å huske.
Hørte en historie under en middag, om tyske grensesoldater i Tsjekkoslovakia.
Jeg hørte den fra den tsjekkiske studenten din, Veronica.
Vi snakket sammen under en middag.
Ikke vær engstelig. Det er en god historie.
Hun sa at alle patruljehundene hadde et skilt med "Hund" på.
"Hvorfor?", spurte tsjekkerne, og tyskerne svarte:
"Fordi det er en hund."
En slik kunsthåndverksutstilling hvor du undrer -
- om det er et marked for så mange macramé-ender.
Ja, hva skal man med dem?
Kom an, Phoebe, du har en slik som du bruker som en slags armaturholder.
Det har jeg ikke. Å jo, det har jeg visst. Fiona ga meg den.
Ja, det gjorde jeg.
Vil noen ha litt mer ...
- Nei, men jeg tar gjerne litt vin. - Ja, Fiona, svært gjerne, litt mer vin.
Saken er ...
... at halvparten av tiden vaser jeg rundt og ser etter noe -
- jeg vet er svært relevant, men klarer ikke huske hva det er.
Når ideen er borte, er alt borte.
Jeg bare undres, prøver å finne ut hva som var så viktig like før.
Jeg tror jeg er i ferd med å svinne hen.
- Og hvilket år har vi? - 2003.
Fiona, hvis du fant et brev på gaten, -
- adressert, frankert, hva ville du gjøre med det?
- Jeg ville poste det. - Og hvor ville du putte det da?
Og hvis det brenner i en kino, og du er den første til å se det, -
- hva gjør du da?
Vi går ikke så mye på kino lenger, gjør vi vel, Grant?
Alle disse stor-kinoene, som viser samme amerikanske søppel.
- Har du sett kåpen min? - Der er den.
På stolen din.
Fiona, er det greit med noen flere spørsmål?
Kunne du sette deg?
Det er bare litt kjølig, ikke annet.
For en stygg unge.
Når flyttet vi inn her?
Var det i for, eller året før?
Nei. Det er enda lenger siden.
Det var da jeg sluttet på universitetet for 20 år siden.
Vel, det er forbausende.
Vi får se hvordan det går, hva?
- Hvordan går det med mannen din? - OK.
Han og min kone ble svært nære venner.
Jeg hørte det.
Jeg vil gjerne snakke med deg om noe, hvis du har tid?
Mannen min prøvde seg ikke på din kone, om det er det du mener.
Han prøvde ikke å forgripe seg på henne.
Det var motsatt, fikk jeg høre.
Nei, det er overhodet ikke det. Jeg kommer ikke for å klage.
Å, beklager, jeg trodde det.
Du får vel komme inn. Det er ikke så varmt som det ser ut.
"La aldri noen gi deg skyldfølelse for ditt sinne mot Gud."
... Helt ut i det blå.
Jeg skjønner ikke poenget engang.
Vi kan ikke vite at dette er ... Du er altfor ung.
"Om en rammet pasient forblir hjemme, vil omsorgsgiver ofte være ektemaken."
"Omsorgsgiver vil være vitne til forverringen hos en man elsker høyt."
"Det kan gå år, hvor tilstanden stadig forverres."
"De må tåle sinnsforvirrede og personlige fornærmelser med et smil."
"Omsorgsgivere må kunne gjenkjenne alminnelige plager."
"Tenk deg at din nærmeste plutselig blir opprørt over noe, -"
"- men er ute av stand til å formidle problemet, eller tilmed fatte det selv."
Lyder som et vanlig ekteskap.
Hallo der.
Å, hallo der.
Vi er kommet dit nå, Grant.
Vi er kommet dit.
Vel ...
Hvis vi tenker på det, -
- så skal det være noe som ikke er permanent.
En slags eksperimentell behandling.
Et slags hvileopphold.
Greit ...
Vi kan se slik på det.
Vi må sitte på kjøkkenet, så jeg kan høre Aubrey.
- Du kan like gjerne få en kopp kaffe. - Tusen takk.
Sønnen min ordnet med Sport-kanalen for ett år siden.
- Aner ikke hva vi skulle gjort uten. - Det må være strevsomt.
Tja, du vet. Du har vel erfart hvor strevsomt det er du også nå.
- Er du sikker? - Jeg er sikker.
Vil du ikke først bare se på stedet? Jeg vil ikke avgjøre dette alene.
Hvilket sted?
Bare fleipa.
Faen ta deg.
Du tar ikke avgjørelsen alene. Jeg har allerede bestemt meg.
OK.
- På tide å dra hjem nå. - Fru Taylor?
- Hei. Er dette sønnen din? - Ja, jeg er sønnen hennes.
- Du skal bade nå. - Bade?
Du skal bade nå.
Andersson? Madeleine Montpellier. Daglig leder her på Meadowlake.
Jeg gir deg en rask omvisning, og så diskuterer vi fru Anderssons tilstand, -
- og når det vil passe å legge henne inn.
- Som du ser har vi mye naturlig lys. - Ja, jeg ser det.
Dette er yndlingsrommet mitt. Se, de legger puslespill.
De har alltid et puslespill på gang.
Det er viktig at beboerne er sosiale. Så hele opplegget er rettet inn mot ...
- Hallo, frøken Madeleine. - Hallo, Michael.
Her er stuen.
Og her kan de ha hele familien på besøk.
Vi har et moderne underholdnings- system, og det er plass til alle.
- Hei, Madeleine. - Hallo, damer.
- Jeg har på julegenser. - Så festlig!
Og dette er vårt stille hjørne, for håndarbeid og tenkerom.
Vi har mange fysiske aktiviteter. Ballong-badmington og Sterk og Sunn.
Her er vår nydelige nye spisesal. Vi imøtekommer alle diettønsker.
Vi skal serverer en liten julemiddag for de pårørende.
Gamle Meadowlake er rett ved siden av. Det brukes som dagsenter.
Dette er for våre faste beboere, og er flunkende nytt. Skal vi gå ovenpå?
Jeg tar med teen på tur.
Å, se her, Flo. Han er en sjarmør, er han ikke?
- Er du en sjarmør? - Man kan vel si jeg er en slags sjarmør.
- Du er en laban. - Herr Andersson er gift, Eliza.
Burde ha skjønt det. I vår alder er det ... Hva er det ungdommen sier, Flo?
En jævla mølje. Alle sjarmørene er enten tatt eller døde, som oftest døde.
Du er nå sjarmerende, du og.
Skal vi?
Dette er den utvidede pleieavdelingen. Heisene har låsesystemer.
Hit flyttes pasientene når de er mer utviklet.
Artig ordvalg.
La meg vise deg noen av rommene, når vi først er her.
Så går vi ned og ser rommene der din kone vil bo.
Nei, det er unødvendig. Min kone vil ikke utvikle seg til denne etasjen.
Greit.
- Hvem velger musikken? - Hva behager?
Sikkert ikke beboerne. Ingen av dem synger med.
Vel, rommene nede har egen stereo, så pasientene kan høre på hva de vil.
Så snilt.
Vi tar ikke inn nye i desember, så din kone må vente til januar.
Desember med jula, ikke sant, for mange følelsesmessige feller.
Beklager å forstyrre. Jeg ser etter papirene til Aubrey Burke.
Dette er Kristy, vår nye oversøster.
Mot visses bedre vitende.
Herr Andersson er her angående sin kone, som kommer hit i januar.
Vi har også en regel om at nye beboere ikke kan få besøk eller telefoner de -
- første 30 dagene.
Hvilke besøkende?
- Alle. Selv nær familie. - Jeg kan ikke bare forlate henne her.
Det er veldig hardt å forlate en av sine kjære i et nytt miljø for så lenge.
Men de fleste trenger den tiden til å finne seg til rette.
Før vi fikk regelen, glemte beboerne til stadighet hvorfor de måtte bli igjen her.
Men får de en måneds tilpassning, så er de fornøyde som bare det.
Og etter et lite besøk hjem i ny og ne, har de det utmerket.
Vi skal ta godt vare på henne, det lover jeg.
Lukter godt.
Jeg tenkte å ta en skitur, men tok ikke sjansen, med Alzheimeren og det der.
- Hvorfor vekket du meg ikke? - Hva er dette, Grant?
Det er papirene du skal undertegne om du bestemmer deg for Meadowlake.
Det er nettopp det jeg har bestemt. Du skulle signere, og legge dem der.
Jeg ville ikke få lov til å besøke deg på 30 dager.
Tretti dager er ikke så lang tid, etter 44 år.
Tror ikke jeg liker stedet.
Tror ikke vi skal lete etter et sted vi liker.
Det finner vi nok aldri.
Jeg tror alt vi kan håpe på i denne situasjonen er en smule verdighet.
Jeg antar jeg vil være pyntet hele tiden.
Litt som å bo på hotell.
- Hvordan ser jeg ut? - Som alltid.
- Akkurat slik du alltid har sett ut. - Og hvordan ser det ut?
Direkte og vagt. Søtt og ironisk.
Er det slik jeg ser ut?
Husker du?
Overrasket, Grant?
Nei, ikke overrasket, bare takknemlig for at du kan huske det.
Herregud Grant, bare å ... gå ...
Det er ting jeg ønsker skal forsvinne, men som ikke gjør det.
Slikt vi ikke snakker om.
Du forlot meg aldri.
Du elsket fremdeles med meg, til tross for iherdige krav annet steds fra.
Men alle de sandalene, Grant.
Alle de nakne kvinnetærne.
Du kunne ikke annet enn å ta del i den tiden du var en del av.
Alle de pene jentene? Ingen av dem ville avvises.
Jeg synes du klarte deg bra, sammenliknet med noen av kollegaene.
De som gikk fra konene.
Og de damene som ikke godtok det.
Jeg synes at folk er for kravstore.
De vil være forelsket hver bidige dag.
For en belastning.
Og så den dumme jenta, Veronica.
I den alderen går alle rundt og truer med å ta livet av seg.
Og det var det. Du lovte meg et nytt liv.
Vi flyttet ut hit, og det er nøyaktig hva du ga meg.
Hvor lenge siden er det?
Tjue år.
Det er forbløffende.
Så, du ser, jeg svinner hen, -
- men jeg er ikke helt borte.
- Fiona. - Grant.
Ikke gå.
Det er det som skjer, Grant. Det skjer her og nå.
Fiona.
Hei, jeg sjekker inn i dag, navnet er Fiona Andersson.
- Ja, fru Andersson. Rommet er klart. - Flott.
Vår daglige leder, fru Montpellier, vil vise deg det. Jeg skal hente henne.
Fiona?
- Grant. - Du kan ikke gå fra meg slik.
Vi hadde ingenting som bandt oss. Du kunne bare dratt din vei og forlatt meg.
Men det gjorde du ikke.
Det takker jeg deg for.
Fru Andersson. Jeg er Madeleine. Vil dere ha et øyeblikk sammen?
- Nei takk. - Ja takk.
Da setter vi sakene på rommet ditt, og så vil jeg vise deg rundt.
- Det høres bra ut. - Denne vei.
Som du ser har vi mye naturlig lys.
Her er vi.
- Ja, det er utmerket. - Bra.
Fint du liker det. Er dette alt du har tatt med?
- Foreløpig. - Vi ser hvordan det går.
Vel, trenger du hjelp til å få ting på plass, så bare si fra.
Tusen takk, fru Montpellier. Nå vil jeg gjerne få ta farvel med min mann.
Vi har ikke vært fra hverandre en måned de siste 44 årene. Det kan bli voldsomt.
OK.
Fiona, vær så snill.
- Grant. - Fiona ...
Vet du hva jeg gjerne vil?
At vi elsker, og så vil jeg at du går. For jeg er nødt til å bli her.
Og gjør du det vanskelig for meg, vil jeg ikke kunne stoppe å gråte igjen.
Gå nå.
"Alle betjenter var utenbys fra, og det slo dem ikke at -"
"- nesten alle ville møte MacDonald. Ingen rørte seg ..."
Hei. Vi møttes på omvisningen din. Har fru Andersson slått seg til ro?
- Kunne jeg få spørre deg litt til råds? - Jada. Jeg leser bare for herr Bark.
Når vi er ferdig med kapittelet, kan jeg finne deg i spisesalen.
"Det røde taklyset snurret, og selv bikkjene var stille."
Hei. Hva kan jeg hjelpe deg med?
Å, det er Frank. Han var kampreferent for Winnipeg Jets.
Han elsket jobben for mye til å pensjonere seg.
Frank bor i annen etasje.
Jeg bare ... min kone har alltid vært litt annerledes.
Jeg har hørt at Alzheimer ikke kan bekreftes før etter ...
På vei hit kjørte vi forbi en naturpark, hvor vi gikk tur i fjor vår.
Og der vokser det svartliljer.
- Å, de er nydelige. - Ja, de gjorde veldig inntrykk.
Og selv om stedet nå var dekket av snø, sa hun: "Å, husker du."
Det var helt nylig, og er ikke korttids- hukommelsen den første som går?
Jo, men ikke på en gang.
Og det gode er at langtidshukommelsen blir en god stund.
Langtidshukommelsen later til å være inntakt.
Men da hun nevnte svartliljene, var det så vidt jeg ikke snudde bilen.
Tenk om dette bare er hun som er seg selv?
Hun er altfor ung til å få ...
Hun er ung, og det er tungt, ingen tvil om det.
En måned er virkelig lenge.
Mellom oss sagt, så vet jeg ikke hva jeg syns om regelen.
Jeg tror den gjør det lettere for personalet.
Her har du søkernummeret mitt.
Ring meg når som helst. Gjerne hver dag, om du vil.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Herr Andersson, din kone skrev denne beskjeden og ba meg gi deg den.
DRA NÅ. JEG ELSKER DEG. FIONA.
Takk skal du ha.
"I størsteparten av den tenkende hjernen, limer klissent belegg -"
"- neuroner fast på celleveggene."
"Og knutete vaser hindrer mikrotransport ut fra cellene."
"Det vil si at titalls millioner synapser løses opp."
"Fordi struktur og understrukturer i hjernen er så uhyre spesialiserte, -"
"- vil den presise lokaliseringen av neurontapet avgjøre -"
"- hvilke bestemte egenskaper som blir skadelidende."
"Som en rad sikringer i et stort hus -"
"- som slås av, en etter en."
For en flott kaffemaskin. Alltid hatt lyst på en slik.
Så de har dem på salg hos Oanadian Tire.
Vi fikk den av sønnen min og kona hans.
De bor i Kamloops, BO. De sender flere greier enn vi kan klare.
De kunne gjerne bruke pengene på å besøke oss i stedet.
- De er nok opptatt med sitt eget liv. - De hadde tid til å dra til Hawaii i fjor.
Det hadde vært forståelig om det var annen familie i nærheten, -
- men han er den eneste.
Folk blir ensomme.
Spesielt når de ikke får se sine kjære.
Fiona, for eksempel.
- Min kone. - Drar du ikke og besøker henne?
Det gjør jeg. Det er ikke det.
- Hun finner seg godt til rette. - Bra.
- Ser frem til å se deg i morgen. - Greit. Vi sees i morgen tidlig.
Husk, hun kan bli litt paff over å se deg.
Ikke bli lei deg for det.
Hun har ikke sett deg på en stund, og har liksom funnet seg til rette.
Jeg forstår.
Der er du. Jeg følger deg ned til henne.
Påskeliljer nå! Må ha kostet en formue.
Hei, herr Andersson. Hyggelig å se deg.
Der er rommet hennes. Det husker du kanskje fra sist?
Navnet hennes står på døren.
Der er hun. Bare gå bort og si hallo. Ikke vær brå.
Det kan hende hun ikke ... Vel, bare gå bort.
Bridge, dødsens alvor.
Jeg husker jeg var slik på skolen en periode.
Jeg og vennene mine skulket og satt og røykte på spillerommet -
- og spilte som forrykte. En het Phoebe, de andre husker jeg ikke.
- Phoebe Hart. - Kjente du henne også?
Vil du ha noe? En kopp te? Kaffen er grusom her.
Jeg drikker ikke te.
Jeg har med blomster til deg. Tenkte de ville lyse opp rommet ditt.
- Jeg gikk dit, men der var du ikke. - Nei, jeg er jo her.
Så du har fått en ny venn?
Å, det er bare Aubrey.
Det rare er at jeg kjente ham for mange år siden.
Han jobbet i en butikk. Jernvarehandelen der bestefar handlet.
Vi tøyset alltid. Men han tok aldri mot til seg og ba meg ut.
Ikke før den siste helgen, da tok han meg med på en kamp.
Men så kom bestefar og kjørte oss hjem. Jeg var på sommerferie der.
Hos besteforeldrene mine. De bodde i et hus ved sjøen.
Jeg vet hvor de bodde, det var der vi bodde ... bor.
Jaså?
Jeg får heller gå tilbake. Han tror han ikke kan spille uten meg der.
Tullete, jeg husker knapt spillet lenger. Du må unnskylde meg.
- Er dere snart ferdige? - Det bør vi. Kommer an på.
Om du spør den grimme damen der borte pent, så gir hun deg en kopp te.
- Nei takk. - Kan jeg gå, da?
Det må virke merkelig, men man venner seg fort til det.
Man blir kjent med alle sammen, men noen er temmelig på jordet.
Kan ikke vente at alle skal vite hvem du er.
- Litt uheldig, hun er opptatt av spillet. - Hun spiller ikke engang.
- Men vennen hennes, Aubrey, spiller. - Hvem er han?
Han er Aubrey. De knytter bånd, vet du. Slikt tar over en stund.
En slags "bestevenn"-greie. En slags fase.
Vet hun overhodet hvem jeg er?
Kanskje ikke. Ikke i dag, men kanskje i morgen.
Det forandrer seg hele tiden.
Du blir vant til det, og lærer å ikke ta det så personlig. Ta en dag av gangen.
Å, unnskyld. Jeg må gå og ordne opp.
Se på deg, herr Andersson. Jeg tror du må være vår flittigste besøkende.
- Hei, Fiona. - Å, du er standhaftig, hva?
Jeg tok med noen bøker. De har ikke så mange her.
"Brev fra Island", av Auden, den har vi jo alltid tenkt å lese, ikke sant?
- Kan vi prate sammen litt alene? - Tja, jeg vet ikke.
Kortspillet til Aubrey begynner straks, og så pleier vi å ta en spasertur.
- Og så har han tegning. - Kanskje du kan finne litt tid etterpå.
Jeg blir her. Eller kommer tilbake om noen timer.
Å, skal si du er standhaftig.
Vi er inne fra Spectrum på overtid. Stillingen er 2-2.
Leafs angriper, ledet av Andrechuck.
Skuddl Pucken ender bak nettet.
McCain fikk ikke tatt den. Tilbake på venstre ving, her kommer Romanuk.
Romanuk og Mitchell, for et parl Skudd på måll
Forbi. Over på høyre side.
Leafs kommer igjen, Sundin får den over linjen.
Får ikke skutt, og Philadelphia overtar ...
Jeg kom bare ned for å si at Aubrey tar en lur, om du vil prate.
Jøss ja, kan vi gå et sted hvor vi kan være litt for oss selv?
Hvis du vil.
Dette har vært Leafs sesong. Se på Phil Hitchcock, en glad trener.
Philadelphia vinner 3-2. Kampen ble avgjort på sudden death.
Du sa du hadde noen bøker til meg?
Ja.
- "Brev fra Island." - Ja, du sa det. Av Auden.
Ja, riktig.
Hvor er Island igjen?
Det ligger midt i Atlanteren.
Det er en øy.
Verdens yngste land.
Stadige utbrudd fra vulkaner og jordskjelv.
Ryster seg konstant.
Tenk så fint å komme fra et ungt land.
Det gjør du. Det er der du er fra.
Der kommer familien din fra. De immigrerte hit på 1800-tallet.
Det er der du kommer fra.
Og jeg underviser ... underviste i myter derfra. Nordisk mytologi.
Jeg må jo ha vært der. Har jeg vært der?
Nei.
Å, hvorfor ikke? Var jeg ikke nysgjerrig?
Veldig.
Du sa alltid at det burde være ett sted du kjente, og tenkte på -
- og lengtet etter, men du fikk aldri se det.
Sa jeg det?
Ja, det sa du.
Vel, det er best jeg ser til Aubrey.
Han vil nok gå en tur. Hyggelig å prates.
- Du kommer vel i morgen? - Hva gjør du?
Hva gjør du med Aubrey?
Han forvirrer meg ikke.
Han forvirrer meg overhodet ikke.
Det var hyggelig å prates.
Vi ses sikkert i morgen.
Denne hengivenheten mellom beboerne, går det for langt av og til?
Kommer an på hva du mener.
Det er ofte de som først ikke har likt hverandre, -
- og som slett ikke kjenner hverandre.
Man skulle tro det var karene som vil til køys med damene, -
- men nei, de gamle damene er ute etter mennene. Kan være de er utslitt.
Men ikke misforstå, jeg mener ikke Fiona.
Fiona er en ekte dame.
Av og til undrer jeg ...
På hva da?
På om hun ikke spiller, på et vis.
- Hva da? - Litt skuespill. En form for straff.
Hvorfor skulle hun gjøre det?
Er du sliten?
Unnskyld meg ...
Ja, herr Andersson. Hva kan jeg bistå med?
Fiona går med en annens genser.
- Den er da pen? - Nei, den er simpel.
Vet du hva, snakk med vakthavende på avdelingen hennes.
Det er et mirakel hvordan hun får ham opp og ut av den stolen.
Klarer du det?
Går det bra? Jeg er straks tilbake.
Fiona, jeg er mannen din. Det er Grant. Vi har vært gift i 45 år.
Se på meg. Det der er ikke genseren din.
Vi har hatt et godt liv sammen. Det er dine ord, Fiona, ikke mine.
Det er ikke din genser.
Det er i orden, det er i orden.
Jeg kommer straks tilbake.
Det er ingen fare.
Jeg ser deg igjen i morgen, da vel?
Vær så snill, ikke ...
Du er svært standhaftig, er du ikke?
Jeg skulle ønske jeg visste hva ...
Da sees vi igjen i morgen, da?
Du har det visst ikke så bra, hva?
Det er ikke noe å si på. Det er ikke lett å takle dette.
Da jeg giftet meg, trodde jeg at jeg skulle bli med ham til siste slutt.
Vedder på at du trodde det samme.
Men slik ble det ikke.
Så det er nok en grunn til at du er her.
Meg kan du si ting rett ut til. Så snakk i vei.
Jeg lurte på om du ville vurdere å sende Aubrey tilbake til Meadowlake.
Bare for et kort besøk. Eller jeg kunne kjøre ham dit selv.
Hjemmelagde.
Sier du det?
Nei, det kan jeg ikke. Og grunnen er at jeg ikke vil opprøre ham.
- Vil han ikke forstå at det var kortvarig? - Han skjønner alt.
Hvis jeg skal gjøre det, vil jeg heller ta ham med et sted som er verd det.
Det vil bety mer å ta en tur på kjøpesenteret hvor det er barn og slikt.
Og så må jeg gjøre ham klar, manøvrere ham ut i bilen.
- Selv om jeg påtok meg å gjøre det? - Det vil ikke gå. Du kjenner ham ikke.
Han ville ikke like at du gjorde det. Og hva ville han så få ut av det?
- En røyk? - Nei takk.
- Aldri, eller har du sluttet? - Jeg sluttet.
- Hvor lenge siden? - Tretti år, kanskje mer.
Jeg har sluttet med å slutte.
Bestemte meg for å slutte med å slutte.
Så din kone er nedfor?
Hva heter hun igjen?
Fiona.
- Hvor gamle var dere da dere traffes? - Hun var atten.
En ung alder å gifte seg i.
- Det var ikke min ide. - Var det hun som fridde?
Så søtt. Hvordan gjorde hun det?
Hun hadde ikke planlagt det. Vi ventet på ferja i Tobermory, til Manitoulin.
Været var elendig, og hun var i godt humør.
Og hun ville ikke ha noe av den sure geipen min.
- Hva sa hun? - Hun sa:
"Tror du det ville vært gøy om vi giftet oss?"
- Og hva sa du? - Jeg tok henne på ordet.
Jeg ropte: "Ja!"
Jeg ville aldri være borte fra henne.
Hun hadde livsgnist.
Ingen kan ta fra deg det som har skjedd deg, og dine erfaringer.
Selv om det blekner, så er det der. Det er fremdeles en del av deg.
- Det er underlig. - Hva da?
Det der med å være hodestups forelsket. Begynnelsen.
Det jeg nettopp fortalte, lyder så utrolig viktig.
Det er det kanskje. Men sammenliknet med hva vi hadde til nå for nylig ...
... virker alt det så overfladisk, på et vis.
Ikke noe morsomt sted å besøke, hva?
- Unnskyld? - Ikke noe morsomt sted å besøke.
Faens deprimerende ... med all respekt.
Forstått.
Ingen kom for å besøke deg, hva? Det må suge no' jævlig.
Det ville sugd no' jævlig, men jeg bor ikke her.
- Jeg bare besøker noen. - Hvem da?
- Den vakre damen med håret. - Hun som sitter med mannen sin?
Man kunne si det. Men jeg sier ikke det, for det er jeg som er mannen hennes.
Hvorfor sitter ikke du med henne da?
Har bare lært å gi henne litt alburom. Hun er forelsket i ham hun sitter med.
Jeg vil ikke forstyrre henne, liker bare å se henne, antar jeg.
Passe på at hun har det bra, ikke sant?
Det virker nok temmelig ynkelig.
Om bare jeg ble så heldig.
Kom an.
Hun er ikke her. Hun er syk. Han er ikke her, han heller.
Jeg tok med en bok. Om Island.
Tenkte du kanskje ville se på den.
Å, tusen takk.
Hva er det, elskling?
Hva er det? Å, jeg skjønner.
Så ja.
Har du tilfeldigvis noe å si her omkring?
Jeg har sett deg prate med dem.
Vi skal få treffe hverandre. Det må vi.
Jeg kommer og besøker deg, og du kommer og besøker meg.
Bare hans kone kunne skynde seg, få ham ut herfra og få slutt på lidelsene.
- Skal jeg bli? - Hvorfor? Hun er ikke syk.
- For å holde henne med selskap. - De må lære å takle slikt.
De har kort minne, og det er ikke alltid så galt.
OK?
Fiona, hun heter Fiona. Og hva heter du?
Tror aldri jeg fikk høre det.
Å, beklager. Grant.
Hallo, Grant, jeg er Marian.
Vel, nå som vi vet hva vi heter, kan jeg si det som det er.
Jeg vet ikke om han fremdeles er så oppsatt på å treffe din ... Fiona.
Jeg spør ikke, og han sier ikke noe.
Men jeg har ikke lyst til å plassere ham der igjen, i tilfelle det stikker dypere.
Jeg vil ikke at han skal bli vanskelig. Jeg har ingen hjelp, jeg er alene.
Har du vurdert å plassere ham der permanent?
Nei. Han blir her.
Det er nobelt gjort.
Synes du? Tja, nobelt er ikke akkurat ordet.
- Men lett er det ikke. - Nei, men jeg har ikke noe valg.
Betaler jeg for ham der, kan jeg ikke klare huset, -
- og huset er det eneste vi eier helt.
Og det betyr mye for meg, dette huset.
- Det er veldig fint. - Tja, det er greit nok.
Jeg har gjort mye på det, pusset opp, vedlikeholdt.
- Ja, det ser jeg. - Jeg vil ikke miste det.
- Jeg skal ikke miste det. - Skjønner.
Firmaet lot oss stå igjen med tomme hender.
Til sist sa de at han skyldte dem penger.
Hva synes jeg? Han var ganske teit.
Men jeg hadde ikke noe med å spørre, så jeg holdt munn.
Du har vært gift, du er gift, du vet hvordan det er.
Og midt oppe i det hele blir han syk av et virus -
- og faller i koma.
Så da slipper han jo greit av kroken.
Uflaks.
Nei. Bare livet.
Kan ikke slå selve livet.
Nei.
Å, hallo.
Kanskje jeg skal lese for deg?
Jeg har ingen bøker.
Se, der er det noen.
"Brev fra Island."
"Er det ikke slik at uansett hvor langt vi vandrer inn i plagenes egner, -"
"- der vår anger anklager oss, så vender vi tilbake til den felles troen -"
"- vi alle stammer fra? Tilbake til hendene, føttene, ansiktene, -"
"- og barna som alltid rekker en hånden, selv når de er som reddest."
"De som elsker vakler mellom å dra eller bli."
"Kunstnere og leger kommer oftest tilbake."
"Bare de gale kommer aldri tilbake, -"
"- for leger bekymrer seg når de er borte, om deres evner svikter."
"Elskere har levd så lenge med kjemper og alver, -"
"- at de har mistet tillit til sin egen størrelse."
"Og kunstneren ber så pent: 'La meg finne noe rent i alt som kan skje'."
"Bare eneståenhet er suksess."
"For eksempel, la meg fatte bilder fra historien."
"Alt jeg skyver bort med tvil og reising. Dagene i dag og gårsdagene -"
"- er som lette legemer."
... for alle menn og kvinner i USAs styrker, fred i en plaget verden -
- og håp for et undertrykket folk ...
- Hvordan kan de glemme Vietnam? - Luftangrepene startet igjen i morges.
Veibomber drepte åtte irakiske sivile og en amerikansk soldat.
Vær så god.
Neste gang plukker du den opp selv, ikke sant?
Musklene hennes svinner. Om hun ikke blir bedre snart, må hun få en rullator.
Jeg prøver å få henne til å gå, men hun vil ingen steder.
Begynner de først med rullator, blir de avhengige av den, -
- og vil helst ikke gå særlig mer.
Du må jobbe mer med henne. Prøv å oppmuntre henne.
Unnskyld.
Vær så god.
Fru Andersson, hva sier du til en biltur?
De har beholdt det slik det var.
Hvem da?
De som bor her.
Alt.
Alt minner meg om ham.
Det var vel ikke nok, da.
Hvem, Fiona?
Hvem er det alt minner om?
Jeg vil gjerne hjem nå, om det er greit.
Som du vet har vi ikke pleiepasienter i første etasje, bare midlertidig, -
- om noen ikke føler seg bra. Men utvikler de seg for langt -
- må vi overveie å flytte opp i annen etasje.
Har du Aubreys adresse?
Unnskyld?
Aubrey og hans kone, hvor bor de?
Det var sikkert en feiltakelse å plassere ham der.
Men jeg ville ikke få noen ny sjanse til å komme meg vekk, så jeg tok den.
Nå vet jeg bedre.
Hadde mannen din noen gang sommerjobb i en jernvarehandel?
Det har jeg aldri hørt om. Men jeg vokste ikke opp her.
Nei, jeg trodde ikke det.
Tusen takk for vennligheten, Miriam.
Marian.
Omforlatelse.
For en tufs.
Ja. Kanskje en sykepleier kunne stikke innom.
Nei, jeg tror ikke det er noe alvorlig, men ring gjerne tilbake. OK, takk.
Hei.
Jeg tror jeg vil spørre deg om andreetasjen, bare for å vite litt mer.
Den er for folk som virkelig er borte vekk.
Og hva gjør de da? Hva skjer etter at de virkelig blir borte?
Det vil du ikke vite. Men noen ganger kommer de tilbake.
De er på rommet et helt år. Så en dag lyder det: "Når skal vi hjem?"
Plutselig er de tilbake til normalen. Men det varer aldri lenge.
Man tror: "Oi, normal igjen." Så er de borte vekk igjen.
Jeg har aldri spurt deg om deg selv. Er du gift?
Rent teknisk, ja. Tre unger.
Faren bor i Alberta, tror jeg.
- Han klarer seg bra, muligens. - Det må være litt av et slit.
Det tar pusten fra deg nå og da, men da tar man seg bare sammen igjen.
Livene våre virker sikkert enkle. Vi kom oss gjennom uten at for mye gikk galt.
Det vi må tåle nå når vi er gamle, teller vel knapt.
Det tenker du sikkert.
Hvordan kan du vite hva jeg tenker?
For å si som sant er vil jeg heller være den som ble.
Vedder på at du ikke alltid var en trofast ektemann.
Da du sa du lurte på om -
- kanskje hun straffet deg for noe, hadde du nok noe konkret i tankene.
Man ser mye rart i en jobb som dette.
Man ser enden på ting hele dagen, og min erfaring er -
- at det alltid er mennene som mener at det ikke var så mye som gikk galt.
Lurer på om kona di mener det samme?
Det lurer jeg på også.
Det gjør du nok.
Hallo Grant. Håper jeg er kommet til rett person.
Jeg fikk en ide. Det er dans her i byen lørdag kveld, -
- og jeg er i festkomiteen, så jeg kan ta med en gjest gratis.
Så jeg lurte på om du hadde lyst?
Ring meg når du får tid. 555.34.57.
Det gikk plutselig opp for meg at jeg ikke sa hvem det var.
Du har sikkert kjent igjen stemmen. Det er Marian.
Jeg har ennå ikke vent meg til disse apparatene, og ville bare si at -
- jeg vet du ikke er enslig og at det ikke er slik jeg mener det.
Ikke jeg heller, men det skader ikke å komme seg ut av og til.
Etter alt dette, håper jeg virkelig at det er deg jeg snakker til.
Det lød som din stemme. Ring om du er interessert.
Og er du ikke, så glem det.
Tenkte bare du ville like å komme deg ut litt.
Det er Marian som snakker.
Det har jeg visst sagt alt.
OK, da. Ha det.
"Hjertets begjær er snirklete som korketrekkere, -"
"- og ikke til våres eget beste."
"Nest best er en formell orden, et dansemønster. Dans mens du kan."
Fiona, er det noe som helst vis du kan slippe dette på, tror du?
Slipper jeg det, treffer det meg desto hardere når jeg støter på det igjen.
OK.
"Dans, for turen er lett. Melodien er fengende og holder på uten stopp."
"Dans til stjernene kommer ned fra loftsperrene."
"Dans til rusen tar deg."
- Ja? - Hallo, Mariette.
Vel ...
Der er du.
Her er jeg.
Tusen takk.
- Hva tenker du på? - Ikke noe særlig, egentlig.
Skigåing.
Utfor?
Langrenn.
Jeg går nok mer etter fart og spenning.
Hva tenker du på?
På at man aldri kjenner utfallet.
Man vet det nesten, men aldri helt.
Herr Andersson?
Herr Andersson.
Du vet jo at vi må tenke på å flytte din kone ovenpå, i nær framtid.
Hun har ikke vært ute av sengen på to uker.
Jeg er fullstendig klar over reglene.
Jeg er mer enn klar over de forbanna reglene.
Søster Kitty fører meg tilbake til annen etasje. Til høyre er heisene, -
- og der står en mann med et knust hjerte.
Vi går til Madeleines kontor, forbi lunsjrommet, håper maten er servert.
Oannellonien var kald i går, men la oss se hva de får til i dag.
Ville det ikke vært bedre om ... når vi drar dit igjen, -
- at du plasserer Aubrey tilbake på Meadowlake, bare for en dag?
Hva synes du?
Jeg synes at av og til må man -
- bare bestemme seg for å være lykkelig.
Bare bestemme seg for det.
Ting blir aldri slik man håper uansett, ikke for noen.
Det eneste som skiller én fra andre, -
- er at noen forblir bitre, -
- og andre godtar hva som skjer.
Hvem av dem er du?
Jeg var ganske bitter på det hele.
Men nå, -
- når jeg ser hva jeg fikk ...
... tror jeg at jeg kan være en av den andre typen.
Litt av en filosof, hva?
Kan du ikke kjøre inntil her?
Bare stopp her.
Jeg vet hva du er ute på.
Det ville være lettere for meg om du bare kunne late som litt.
Tror du at du klarer det?
Hva snakket vi om?
Hun var den eneste i familien som gadd å lære seg tegnspråk.
Nå husker hun det ikke, kanskje ikke hvem hun er heller.
- Datteren? - Ja.
Nå står hun plutselig veldig alene.
Jeg tenkte på deg her om dagen. Du vet den tavlen utenfor kirken i Brantford -
- hvor de skriver bibelsitater? Her om dagen stod det:
"Det er aldri for sent å bli det du kunne blitt."
Lyder ikke særlig bibelsk.
Kanskje de driver og er kreative.
Vi sees snart, Aubrey.
Er det greit om vi har et øyeblikk for oss selv, før du kommer inn?
Så jeg kan forklare det for henne.
Jeg fant denne nydelige boken om Island.
Tenk at de lar slike dyre bøker ligge og slenge.
Folk som bor her er ikke så ærlige.
Og jeg tror de har rotet med klærne. Jeg går aldri med gult.
Jeg mener å huske at du leste denne for meg.
Du prøvde å muntre meg opp.
Du prøvde så hardt.
Du er en elskelig mann, at du vet det.
- Jeg er en meget heldig kvinne. - Fiona ...
Du har vært borte lenge. Har vi sjekket ut?
Jeg har en overraskelse til deg.
Husker du Aubrey?
Navn går meg hus forbi.
Jeg er så glad for å se deg.
Du kunne bare kjørt din vei.
Bare dratt uten en bekymring i livet -
- og oppgitt meg.
Oppgitt meg. Sviktet meg.
Aldri i livet.